Odvedl jste skvělou práci. Skvěle.
Zvládl jste to. Zvládl jste to!
A nyní, vyslechli jste dlouhý a složitý případ, vraždu prvního stupně.
Úkladná vražda je nejvážnějším obviněním vyskytujícím se v našem trestním právu.
Vyslechli jste svědectví a výklad zákonů týkajících se tohoto případu.
Nyní je vaší povinností usednout a pokusit se oddělit fakta od domněnek.
Jeden muž je mrtvý. Další lidský život je v sázce.
Bude-li ve vás důvodná pochybnost o vině obžalovaného -
důvodná pochybnost - potom mi musíte přinést rozsudek "nevinen".
Nebude-li žádná důvodná pochybnost, pak musíte, při dobrém svědomí,
shledat obžalovaného vinným.
Jakkoliv se rozhodnete, váš verdikt musí být jednotný.
V případě, že obviněného shledáte vinným,
soud nebude zvažovat doporučení k udělení milosti.
Rozsudek smrti je v tomto případě konečný.
Na vašich bedrech leží veliká zodpovědnost. Děkuji vám, pánové.
Náhradní porotci jsou omluveni.
Porota nyní odejde.
DVANÁCT ROZHNĚVANÝCH MUŽŮ
Chcete žvýkačku? - Ne, díky.
S tím se nedá pohnout.
Pomohu vám. - A je to.
Víte, co? Dneska ráno jsem volal na předpověď počasí.
Tohle má být nejteplejší den v tomhle roce.
Člověk by myslel, že tady budou mít klimatizaci.
Jaké je vaše jméno, pane? - Á, to je... tady. Ano.
Děkuji vám. Dobrá, pánové. Jste tu všichni.
Pokud budete cokoliv potřebovat, budu hned za dveřmi. Stačí zaťukat.
Dobrý den. Netušil jsem, že zamykají dveře.
Ovšemže zamykají dveře. Co jste myslel?
Nevím. Jen mě to nikdy nenapadlo.
Na co to bude? - Myslel jsem, že bychom mohli chtít hlasovat tajně.
Dobrý nápad. Třeba ho můžeme zvolit senátorem.
Jak vám se to líbilo? - Nevím. Bylo to velmi zajímavé.
Opravdu? Já jsem málem usnul. - Já jsem totiž ještě nikdy nebyl v porotě.
Ne? Já už seděI v mnoha.
Právníci mluví a mluví, dokonce i když je to tak jasný případ jako tenhle.
Slyšel jste někdy mluvit tak dlouho o ničem? - Řekl bych, že jsou k tomu oprávněni.
Jsou oprávněni. Takový je systém, ale...
kdybyste se zeptal mne, já bych skřípnul tahle násilnická děcka dřív, než začnou dělat potíže.
Ušetřilo by to spoustu času a peněz. Pojďme, začneme.
Ano. Máme tu asi všichni nějakou práci.
Můžeme začít pětiminutovou přestávkou. Jeden pán je na toaletě.
Budeme... sedět popořádku?
No, nevím. Asi ano.
Příteli, sedíte na mém místě. - Aha, promiňte.
Nic se nestalo.
Vida, to není špatný výhled, co?
Co si myslíte o tom případu? Mně to přišlo velice zajímavé.
Žádná... nudná místa. Víte, co myslím?
Měli jsme štěstí, že nám dali případ vraždy. Už jsem nás viděI u znásilnění nebo loupeže.
Ty bývají nejnudnější!
Hele, není tamhle ta budova Woolworth? - Ano, je.
Není to zvláštní? Bydlím tu celý život a ještě nikdy jsem nebyl uvnitř.
Kdybychom se tu museli probírat vším tím balastem, jako třeba ta věc s těmi filmy!
Přesně tak. A co třeba to s tím nožem?
Chtějí, aby dospělí lidé věřili takovým žvástům.
Co byste čekal? Víte, s kým máme tu čest.
Ano, myslím, že ano.
Výborně, houkačka vám funguje. Teď zkuste světla.
Jste nastydlý? - A jak! Nastydlost z horka může i zabít.
Sotva se mohu dotknout nosu. Znáte to?
Ovšem. Zrovna jsem se z toho dostal.
Tak, pojďme! Pane předsedo, začněme! - Ten pán je ještě na toaletě.
Je něco nového? NeměI jsem kdy přečíst si ráno noviny.
Mne jen zajímalo, jak skončila burza.
Pracujete na burze? - Jsem makléř.
Já vedu zásilkovou službu.
Společnost "K službám, pane".
To jméno byl nápad mé ženy.
Mám 377 zaměstnanců. A začal jsem od nuly.
Dobrá, pánové. Posaďme se na svá místa, ano?
Můžeme to tady rychle skončit. Nevím jak vy, ale já mám lístky na ten večerní zápas.
Yankové proti Clevelandu. Máme tam toho Modjelewskěho.
To je opravdu býk, tenhle kluk. Víte...
Odchovaný kriminálem, znáte to?
Vy jste opravdový fanoušek baseballu, že? Kde sedíme?
Myslel jsem, že bychom seděli popořádku, podle čísel v porotě.
Jedna, dvě, tři a tak dále okolo stolu, jestli s tím souhlasíte, pánové.
Záleží na tom? - Je to rozumné sedět popořádku.
Dobrá. - Tady je dvanáct. Jde to okolo, jedna, dvě...
Jak na vás zapůsobil zástupce obžaloby?
Promiňte? - Myslím, že byl velmi chytrý,
způsob, jakým probíral všechny body jeden po druhém, v logickém sledu.
Velice na mne zapůsobil. - Já myslím, že... odvedl skvělou práci.
Také hodně úsilí, víte? Pořádného úsilí.
Dobrá, pánové. Můžeme se na chvilku ztišit? Pánové!
Říkám, rádi bychom začali!
Vy, pane u toho okna!
Rádi bychom začali. - Promiňte.
Kluk zabije svého tátu, jako tady. - Takové věci se dějí pořád.
Nechávají tam ty děti vyrůstat úplně živelně.
Možná se mu to hodí. Víte, co myslím?
Jsou tu všichni? - Ten starý pán je uvnitř.
Zaklepal byste na něj? - Jistě.
Fandíte Yankeeům? - Ne, Baltimoru.
Baltimoru?
To je jako dostat ránu páčidlem jednou denně do hlavy.
Koho mají? Koho mají kromě dobrých správců hřiště?
Povídám, rádi bychom začali. - Promiňte mi, pánové.
NechtěI jsem vás nechat čekat. - Baltimoru?
Tak, jestli mě můžete chvilku vnímat. Můžete to tady pojmout jakkoliv budete chtít.
Já... abych tak řekl, nebudu zavádět žádná pravidla.
Můžeme, například, nejdřív diskutovat a potom hlasovat. To je, samozřejmě... jeden způsob.
Nebo, chcete-li, můžeme hlasovat rovnou.
Řekl bych, že je obvyklé na začátku předběžně hlasovat.
Ano, hlasujme. Kdo ví? Možná to tu rychle skoncujeme.
Dobře. Pak myslím, že víte, že jde o obvinění z vraždy prvního stupně,
a pokud odhlasujeme, že obžalovaný je vinen, musíme ho poslat na křeslo.
Hm... Tak je to dáno.
Myslím, že to všichni víme. - Ano, podívejme se, jak jsme na tom.
Dobře. Je někdo proti hlasování? - Pro mne za mne.
Dobře, ještě připomínám, že výsledek musí být dvanáct k nule, tak či onak.
Takový je zákon. Tak, jste připraveni?
Všichni, kdo hlasují "vinen", zvedněte prosím ruku.
Jeden, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm...
osm, devět, deset, jedenáct.
Takže, jedenáct pro "vinen".
Teď ti, kdo hlasují "nevinen"?
Jeden. Dobrá.
Jedenáct "vinen", jeden "nevinen". Tak, teď víme, na čem jsme.
Ach jo! Vždycky se někdo najde.
Tak, co budeme dělat dál?
Předpokládám, že hovořit. - Ach jo!
Vy si vážně myslíte, že je nevinný?
Já nevím. - SeděI jste v soudní síni stějně jako my.
Slyšel jste to samé co my. Ten kluk je nebezpečný zabiják.
Je mu osmnáct let. - No a co, to je dost starý.
Bodnul vlastního otce čtyři palce hluboko do prsou.
Během soudu to prokázali tuctem různých způsobů.
Chcete, abych vám je vyjmenoval? - Ne.
Tak co chcete? - Chci jenom hovořit.
O čem tady chcete mluvit? Jedenáct z nás si myslí, že je vinen.
Nikdo o tom nemusí znovu přemýšlet, jenom vy.
Rád bych se vás na něco zeptal. Vy věříte jeho verzi?
Nevím. Možná ne. - Tak jak můžete hlasovat "nevinen"?
Jedenáct hlasů bylo pro "vinen".
Není snadné zvednout ruku a poslat toho chlapce na smrt, aniž bychom o tom nejdřív mluvili.
A kdo říká, že je to snadné? - Nikdo.
Jenom proto, že jsem hlasoval rychle? Já si upřímně myslím, že ten kluk je vinen.
Nezměníte můj názor, ani když budete mluvit sto let.
Já se nesnažím změnit váš názor. Já jenom, že...
tady jde o něčí život. Nemůžeme to rozhodnout za pět minut.
Co když se zmýlíme? - Co když nám tahle budova spadne na hlavu?
Připustit můžete cokoliv. - To je pravda.
Co záleží na tom, jak dlouho nám to potrvá? Třeba jenom pět minut. No a co?
Věnujme tomu hodinu. Ten baseball nezačne dřív než v osm.
Co na to říkáte? - Já jsem ochoten tu sedět hodinu.
Výborně. Včera večer jsem slyšel dobrou historku... - Kvůli tomu tady nesedíme.
Dobře, tak mi řekněte, kvůli čemu tady sedíme?
Nevím. Možná kvůli ničemu.
Podívejte, tenhle chlapec dostával rány ze všech stran celý svůj život.
Narodil se v chudinské čtvrti, matka mu zemřela, když mu bylo devět.
Rok a půI žil v sirotčinci,
zatímco jeho otec seděI ve vězení za padělání.
To není moc šťastný začátek.
Je to divoké, vzteklé děcko. Nikdy nebyl jiný. A víte proč?
Protože byl mlácen do hlavy jednou denně, každý den.
Prožil si pěkně mizerných 18 let. Myslím, že mu dlužíme pár slov, to je všechno.
Řeknu vám jednu věc, pane. Nedlužíme mu vůbec nic. MěI spravedlivý soud.
Kolik myslíte, že soudní proces stojí? Má štěstí, že ho vůbec dostal. Víte, co myslím?
Podívejte, my všichni tady jsme dospělí lidě. Slyšeli jsme fakta, ne?
Nechcete mi snad říct, že čekáte, že budeme věřit tomu klukovi, když víme, kdo je.
Žil jsem mezi nimi celý život.
Těm nemůžete věřit ani slovo. A vy to víte. To jsou rodilí Iháři.
Něčemu takovému může věřit jenom ignorant. - Poslyšte...
Myslíte, že vy jste se narodil s monopolem na pravdu?
Tomuhle pánovi by se mělo pár věcí vysvětlit.
Dneska není neděle. Nepotřebujeme kázání. - Pánové, máme tu jistý úkol. Pojďme ho plnit.
Pražená rýže. Na tom já dělám v agentuře.
"Snídaně, která vás odpíchne. "
Napsal jsem ten slogan. - Velmi trefné.
Pane, byl byste tak laskav? - Promiňte. Já mám takový zvyk, si čmárat.
Udržuje mi to jasnou mysl. - Máme tu práci.
Není žádný důvod sedět tu donekonečna. Dobře.
Možná kdyby nám ten pán tam vzadu, který s námi nesouhlasil, řekl proč.
Řekněte nám, co si myslíte. Možná vám ukážeme, v čem se mýlíte.
Možná to bude lepší jinak. Řekl bych, že je na nás, přesvědčit tohoto pána
že on se plete a my máme pravdu. Možná, kdybychom každý během pár minut...
No, to byl jenom takový nápad. - Ne, ne, to je dobrý nápad.
Že bychom to vzali popořadě okolo stolu?
Myslím, že jste první.
To je těžké vyjádřit slovy.
Já si prostě myslím, že je vinen.
Přišlo mi to jasné z toho, co se říkalo. Nikdo nedokázal opak.
Nikdo nemusí dokazovat opak. Dokazování je úkolem obžaloby.
Obviněný nemusí ani otevřít ústa. Tak je to v Ústavě.
Jistě, to já vím. Myslel jsem to tak, že...
No... Prostě myslím, že je vinen. Totiž, viděli ho to udělat.
Co si myslím já. A není v tom nic osobního.
Budu říkat jenom fakta.
Číslo jedna.
Ten starý pán žil o poschodí níž přesně pod místností, kde došlo k vraždě.
10 minut po půInoci, v době vraždy, slyšel hlasitý hluk.
Řekl, že to znělo jako rvačka.
A slyšel toho kluka vykřikovat "Já tě zabiju. "
O vteřinu později slyšel nějaké tělo padnout na zem.
Běžel ke dveřím, otevřel je a viděI toho kluka utíkat dolů po schodech a ven z domu.
Zavolal policii. Našli toho muže s nožem v hrudi.
Koroner určil čas smrti na někdy kolem dvanácté.
To jsou fakta. Nemůžete popírat fakta. Ten kluk je vinen.
Já jsem podobně sentimentální jako ten pán. Vím, že je mu jen osmnáct.
Ale přesto musí zaplatit za to, co udělal. - Souhlasím.
Dobře. Skončil jste? - Ano.
Mně připadá jasné, že verze toho hocha je pochybná.
Tvrdil, že byl v kině,
ale nemohl si vzpomenout na jména filmů, kterě viděI, ani kdo v nich hrál.
To je pravda. - A nikdo ho tam neviděI.
A co ta žena z protější strany ulice - pokud ani její svědectví nedokazuje vinu, pak už nic.
To je pravda. Ona tu vraždu dokonce viděla! - Pánové, prosím. Držme se pořadí.
Moment. Tahle žena...
Tahle žena leží v posteli. Nemůže spát, umírá z horka.
Podívá se z okna a přímo naproti přes ulici
spatří toho kluka bodnout nožem svěho otce.
Je přesně 12:10. Všechno do sebe zapadá.
Znala toho kluka odmalička.
Jeho okno je naproti jejímu na druhé straně vlakových kolejí. Přísahala, že ho to viděla udělat.
Skrz okna projíždějícího vlaku.
V tom vlaku nejeli žádní cestující. Šlo o manipulační jízdu do centra.
Světla byla zhasnuta a během soudu prokázali, že v noci
je přes ta okna vidět, co se děje na druhé straně.
To prokázali. - Rád bych vám položil otázku.
Vy nevěříte tomu chlapci. Proč tedy věříte té ženě?
Ona je takě jedna z "nich", ne?
Vy jste ňákej chytrej, člověče. - Pánové, no tak, pánové.
Prosím, posaďte se. Sedněte si. - Proč dělá chytrýho? Řeknu vám...
No tak, když se budeme hádat, nikam se nedostaneme.
Kdo je na řadě? - Tam, číslo pět.
Mohu... mohu se zdržet?
Dobrá... na to máte právo.
Co další pán?
No... já nevím.
Já jsem začal být přesvědčen o vině velmi brzy během procesu.
Víte, hledal jsem nějaký motiv.
To je velmi důležité, protože když nemáte motiv, kde je případ, že?
Každopádně, svědectví těch lidí z druhého konce chodby
bylo velmi přesvědčivé. Neříkali něco o nějaké rvačce nebo hádce
mezi tím mužem a jeho synem kolem asi... sedmi večer?
Možná se pletu, ale... - Bylo to v osm, ne v sedm.
Slyšeli hádku. A potom slyšeli, jak ten otec svěho syna dvakrát udeřil.
Nakonec toho chlapce viděli utíkat, rozzlobeného, ven z domu. Co to dokazuje?
Nedokazuje to nic. Jen to dokresluje celkový obrázek.
Řekl jste, že to objasnilo motiv. Totěž tvrdila obžaloba.
Ale to není moc přesvědčivý motiv.
Ten chlapec byl bit tak často, že se násilí stalo prakticky...
normální součástí jeho života.
Mně se prostě nezdá, že by ho dvě facky přiměly spáchat vraždu.
Možná právě ty dvě už byly pro něj příliš. Ta poslední kapka, kdy nádoba přetekla.
Ještě něco?
Ne. - Dobře. Co vy?
Já nevím. Všechno už jste řekli.
Můžete tu mluvit donekonečna. Je to pořád to samé.
S tím klukem to šlo od deseti k pěti. Jen se podívejte na jeho záznam.
Když mu bylo deset, ocitl se před soudem pro mladistvé: Hodil po učiteli kamenem.
V patnácti skončil v polepšovně za krádež auta.
Byl zavřený za loupežně přepadení. Dvakrát ho sebrali za rvačku s nožem!
Říkají, že s nožem to opravdu umí. Opravdu skvěIý chlapec.
Jeho otec ho od pěti let pravidelně bil. Pěstmi.
To bych dělal také. Takověho klacka!
Tyhle děti - takové jsou v dnešní době.
Když jsem já byl dítě, oslovoval jsem svého otce "pane".
Slyšíte ještě dneska nějaké dítě oslovovat takhle otce?
Zdá se, že dnešní otcové to už nepovažují za důležité.
Máte děti? - Tři.
Já mám jedno.
Teď je mu dvaadvacet.
Když mu bylo devět, utekl před rvačkou.
ViděI jsem to. Cítil jsem se trapně, bylo mi z něho špatně.
Řekl jsem mu: "Udělám z tebe chlapa, i kdybych tě měI přitom roztrhnout vejpůI."
No, udělal jsem z něj chlapa.
Když mu bylo šestnáct, poprali jsme se.
Praštil mě do čelisti. Byl dost velký.
Už dva roky jsem ho neviděI.
Děti.
Obětujete jim všechno...
Dobrá, pokračujme. - Já myslím, že tohle všechno není důležité.
Ten hoch pochází z rozvráceného domova a ze zkaženého prostředí.
S tím nic nenaděláme. Jsme tu, abychom rozhodli o jeho vině či nevině,
ne abychom pátrali po důvodech, proč se stal takovým, jaký je.
Narodil se v chudinské čtvrti. To je živná půda pro zločince.
Není tajemstvím, že děti z těchto poměrů jsou potenciální hrozbou pro společnost. Myslím...
To stojí za zopakování. Děti, co vylezou z těhle míst, jsou opravdový odpad.
NechtěI bych s nikým z nich mít nic... - Poslyšte, já jsem žil v chudinské čtvrti celý život.
Počkejte. - Prosím...
Hrával jsem si na zadním dvoře plném odpadků.
Možná to ze mne ještě cítíte. - Počkejte, příteli...
Prosím vás, neberte to osobně.
No tak, příteli. On nemyslel vás. Nebuďme tak nedůtkliví.
Tuhle nedůtklivost já chápu.
Dobrá, přestaňme se hádat. Jenom ztrácíme čas.
Vy, pane, jste na řadě. Pokračujme.
Nečekal jsem, že mám také mluvit. Myslel jsem, že vy jste se měli pokusit přesvědčit mne.
Takový byl plán. - ZapomněI jsem. Má pravdu.
Kvůli němu tady ještě sedíme. Tak ať řekne, co on si myslí.
Moment. Rozhodli jsme se pro určitý způsob. Myslím, že bychom se ho měli držet.
Prosím vás, přestaňte se chovat jako dítě.
Co tím myslíte, jako dítě!? - Co bych myslel? Ď-Í-Ť-E: Dítě.
Protože se snažím udržet v tom nějaký pořádek?
Tak prosím, pojďte to vzít za mne. Já budu jen sedět a mlčet.
Proč se tak rozčilujete? Uklidněte se. - Neříkejte mi, že se mám uklidnit.
Chcete převzít moji funkci? Prosím, můžete.
Viděli jste to někdy?
Přijde vám to jako legrace? - Zapomeňte na to. O nic nejde.
O nic nejde? Prosím, tak vy to zkuste.
Nikdo vás nechce měnit. Děláte to skvěle.
Ano, vedete si výborně. Opravdu, příteli. Veďte to dál.
Dobrá, poslechněme si někoho dalšího.
Pokud chcete slyšet, co já si o tom myslím, tak vám to povím.
Mně je to jedno. - Dobře. Nemám nic ohromujícího.
Vím jen to samé, co vy.
Podle těch výpovědí se zdá, že ten hoch je vinen. Možná je.
SeděI jsem tam na tom soudu šest dní a poslouchal, jak staví důkazy.
Všichni zněli tak jistě.
Začal jsem dostávat zvláštní dojem o tom procesu. Totiž, nic není takhle jasné.
Byl bych se rád zeptal na pár věcí. Možná by to nic neznamenalo, ale...
Měl jsem pocit, že obhajoba nedělá pořádný křížový výslech.
Nechal projít příliš mnoho věcí - drobnosti.
Jaké drobnosti? Když se na nic neptali,
bylo to proto, že odpovědi už znali.
Ale obhájce také může být prostě hloupý, ne? Chci říct, je to možné.
To vypadá, jako byste už někdy potkal mého nevlastního bratra.
Představoval jsem si sám sebe na místě toho chlapce. Myslím, že bych požádal o jiného právníka.
Kdyby šlo u soudu o můj život,
chtěI bych, aby můj právník roztrhal svědky obžaloby na kusy, nebo se aspoň pokusil.
Podívejte. Jeden svědek vraždu údajně viděI.
Někdo další tvrdí, že vraždu slyšel a viděI pak toho chlapce utíkat pryč,
a bylo ještě pár nepřímých důkazů.
Ale na těch dvou svědcích postavila obžaloba celý případ.
Co když se pletou?
Jak to myslíte? K čemu by pak svědkové vůbec byli?
Mohli se zmýlit? - Ti lidě byli pod přísahou!
Jsou to jen lidé. Lidě dělají chyby. Mohli se mýlit?
Ne, nemyslím si to. - Ale víte to?
Takovou věc nemůže přeci vědět nikdo. To není exaktní věda.
Správně, není.
Dobrá, přejděme k věci.
Co třeba ten nůž, který našli v prsou toho muže?
Počkejte, někteří pánové ještě nemluvili. Neměli bychom pokračovat popořádku?
Ještě budou mít možnost. Můžete být chvíli zticha?
Co ten nůž, o kterém ten skvěIý a řádný hoch přiznal, že si koupil v noc vraždy?
Pohovořme o tom. - Dobře. Vezměme ho sem a podívejme se na něj.
Rád bych ho znovu viděI. Pane předsedo? - Proč ho musíme vidět znovu?
Ten pán má právo vidět předměty doličné.
Mohl byste nám přiněst ten nůž? - Nůž, ovšem.
Ten nůž a to, jak byl koupen, je pádný důkaz, nemyslíte?
To je. - Dobře. Vezměme fakta jeden po druhém.
Za prvé: Ten hoch přiznal, že opustil dům v osm hodin večer,
poté, co mu jeho otec několikrát nafackoval.
Ne, on neřekl "nafackoval". On řekl "namlátil", to je rozdíl.
Poté, co ho jeho otec několikrát udeřil.
Za druhě: Šel rovnou do místního vetešnictví, kde si koupil ten...
vystřelovák. - Vystřelovací nůž.
To nebyl obyčejný nůž. MěI velmi neobvykle vyřezávanou rukojeť a ostří.
Majitel obchodu řekl, že druhý takový ve svém obchodě nikdy neměI.
Za třetí: Kolem 8:45 potkal před hospodou několik svých přátel. Mám zatím pravdu?
Ano, máte. - To se vsaďte, že má.
Asi hodinu s přáteli hovořil, opustil je v 9:45.
Oni během té doby ten vystřelovací nůž viděli.
Za čtvrtě: U soudu identifikovali smrtící zbraň jako právě ten nůž.
Za pátě: Kolem desáé hodiny přišel domů.
A tady se verze státního zástupce a toho hocha mírně rozcházejí.
Ten hoch tvrdí, že kolem 11:30 šel do kina,
domů se vrátil ve 3:10, našel svého otce mrtvého a jeho zatkli.
Tvrdí také, že ti dva detektivové ho shodili ze schodů.
Co se stalo s tím nožem? On tvrdí, že mu vypadl dírou v kapse
cestou do kina, někdy mezi 11:30 a 3:10,
a že ho pak už nikdy neviděI. To je pohádka, pánové.
Zdá se mi jasně, že ten hoch tu noc nešel do žádného kina.
Nikdo v domě ho neviděI odcházet. Nikdo z kina ho nebyl schopen identifikovat.
Nemohl si ani vzpomenout na jména filmů, které viděI.
Ve skutečnosti se stalo toto:
Ten hoch zůstal doma, došlo k další potyčce s otcem,
bodnutím ho zabil a opustil dům deset minut po dvanácté.
Otřel dokonce otisky prstů z toho nože.
Chcete mi tvrdit, že tenhle nůž vypadl dírou v kapse toho hocha,
někdo ho zvedl, vešel do domu toho hocha
a bodl jím jeho otce, jen aby zkusil, jak je ostrý?
Ne, ale je možné, že ten hoch ztratil svůj nůž
a někdo jiný bodl jeho otce podobným nožem. Je to možné.
Podívejte se na ten nůž.
Je to velmi neobvyklý nůž.
Nikdy jsem takový neviděI. Stejně jako majitel obchodu, který ho tomu chlapci prodal.
Snad po nás nechcete, abychom přijali tak neuvěřitelnou shodu náhod?
Říkám jen, že taková shoda náhod je možná. - A já říkám, že není možná.
Kde jste to vzal?
To je ten samý nůž! - Co si myslíte, že děláte?
Odkud to máte? - Byl jsem se včera večer projít.
Po čtvrti toho chlapce.
Koupil jsem ho v zastavárně dva bloky od domu toho hocha. Stál šest dolarů.
Kupovat nebo prodávat vystřelovací nože je nezákonné.
To je pravda. Porušil jsem zákon. - Vytáhl jste slušný trik.
Doufám, že mi teď povíte, co to dokazuje.
Možná existuje deset takových nožů. - Možná ano!
A co to znamená? Našel jste takový nůž, no a co? Objevil jste Ameriku?
Myslíte si, že někdo jiný spáchal tu vraždu úplně stejným nožem?
Taková šance je jedna k milionu. - Je to možné!
Ale ne moc pravděpodobné. - Dobře, pánové, posaďme se na svá místa.
Není žádný důvod stát tu takhle okolo.
Je zajímavé, že sehnal úplně stejný nůž.
Co je na tom zajímavěho? Zajímavé! - Jen jsem myslel, že to je zajímavé.
Jedenáct z nás si pořád myslí, že je vinen.
Správně. Nezměníte ničí názor.
Jestli chcete zablokovat tuhle porotu, tak do toho.
Ten kluk bude souzen znovu a bude shledán vinným, to si pište.
Nejspíše máte pravdu.
Tak co chcete dělat? Můžeme tu být celou noc.
Je to jen jedna noc. Jednáme o životě či smrti.
Dobrá, můžeme si tu založit domácnost.
Pošlete někdo pro karty
a řešení tu vypotíme.
Nemyslím, že by o tom měI žertovat. - Co chcete, abych s tím dělal?
Nechápu, co s tím má ten nůž co dělat.
Kdosi toho kluka viděI zapíchnout svého otce. Co víc potřebujeme?
Lidi, vy mi snad vymluvíte díru do hlavy.
Starám se o tři chátrající opravny. Tak to dodělejme, ať už jsme pryč.
Ten nůž byl důležitý pro státního žalobce. Strávil celý den...
To je patnáctý asistent nebo co. Co ten může vědět?
Mírněme se trochu. Tyhle okrajové spory nás jenom zdržují.
Tak co s tím? - Jste jediný.
Mám pro vás návrh. Požádám o nově hlasování.
Chci, aby vás jedenáct...
hlasovalo tajně.
Já se zdržím. Bude-li jedenáct hlasů pro "vinen", nebudu stát proti vám.
Odevzdáme soudci rozsudek "vinen" bez dalšího prodlení.
Ale pokud bude někdo hlasovat "nevinen", zůstaneme tu a prohovoříme to.
To je můj návrh. Chcete-li to zkusit, jsem připraven. - Dobrá, udělejme to složitě.
To zní fér. Všichni souhlasí? Je někdo proti?
Dobře, pošlete to okolo.
Vinen.
Nevinen.
Vinen.
A co říkáte tomuhle? - Další ptáček se nám otřepal!
Kdo to byl? No tak, chci to vědět.
Promiňte. Bylo to tajné hlasování. Všichni jsme s tím souhlasili, ne?
Pokud ten pán chce, aby to zůstalo utajeno...
Utajeno? V této místnosti nejsou žádná tajemství. Ale já vím, kdo to byl.
Kamaráde, vy jste opravdu něco. Hlasujete "vinen" stejně jako my,
pak vám nějaký kazatel se sladkým hlasem zlomí srdce -
jedno nerovnoprávné děcko nemohlo odolat stát se vrahem -
a vy změníte hlas. Z toho se mi dělá fakt špatně...
Proč nedáte čtvrťák na sbírku pro něj?
Počkat... Poslyšte, takhle se mnou nemůžete mluvit. Co si o sobě myslíte?
Uklidněte se, uklidněte se. Nechte to být.
Ten pán je velmi popudlivý. Sedněte si. - Popudlivý? To je vsaďte, že jsem!
Snažíme se dostat provinilého člověka na křeslo, kam patří.
Někdo nám začne povídat pohádky a my to posloucháme!
Proč jste změnil svůj hlas? - On nezměnil hlas. Já to byl.
Á, skvělé. - Já to věděI.
Chcete slyšet důvod? - Ne, nechci slyšet důvod.
Stejně bych to rád objasnil, jestli vám to nevadí. - Musíme tohle poslouchat?
Ten pán chce něco říci. - Děkuji vám.
Tento pán stál sám proti nám všem.
Neříká, že ten hoch je nevinen.
Jen si není jistý. Není snadné stát sám proti posměchu ostatních.
Zariskoval, aby našel podporu, a já mu ji dal. Respektuji jeho motiv.
Ten hoch u soudu je patrně vinen, ale... chci slyšet více.
Hlasování je teď deset ku dvěma. Já hovořím! Nemáte právo opustit místnost!
Neslyší vás. Nechce vás slyšet. Posaďme se.
Budeme pokračovat? - No, myslím, že bychom měli udělat přestávku.
Jeden pán je uvnitř, měli bychom na něho počkat.
Zdá se, že jsme tu pěkně zaseklí, co?
To s tím starým pánem, to bylo dost nečekané.
Rád bych přišel na nějaký způsob, jak to rozlousknout.
Víte, v reklamě... Říkal jsem vám, že pracuju v jedné agentuře?
Pracuje tam pár dost zvláštních lidí. No, nejsou úplně divní.
Myslím, že jen mají svěrázný způsob, jak se vyjadřovat.
Předpokládám, že ve vaší práci je to také tak, co?
Co vy děláte? - Jsem hodinář.
Opravdu? Mám za to, že nejlepší hodináři světa pocházejí z Evropy.
Takže, v agentuře, když se dostaneme do takovéhle situace...
Vyprávím mu, v jedné reklamce, když se na jednání dostaneme do takovéhle situace,
vždycky se najde někdo s nějakým nápadem.
To mě dostává. To je ta nejzvláštnější věc,
způsob, jak občas uvádějí své nápady nějakou frází.
Například, jeden účetní vstane a řekne:
"Tady je nápad. Vytáhněme ho na stožár a podívejme se, jestli mu někdo zasalutuje. "
Je to pitomé, ale veselé.
Já... jsem se přetím trochu rozčílil.
NechtěI jsem být sprostý.
Jsem rád, že nepatříte k těm, co se nechávají ovlivnit dojemnými výstupy.
Nechápu, co je s tím větrákem.
Jste obchodník? - Jsem architekt.
Víte, co je to nevtíravá reklama?
To vy umíte, věřte mi.
Já mám jiný způsob.
Smích, pití, vtipy, finty. Víte?
Ano.
Zasáhnout je tam, kde žijí - to je moje motto.
Loni jsem vydělal 27 tisíc prodejem zavařeniny.
To není špatné. Když to tak vezmete, zavařenina.
Co vy tady z toho máte? Vzrušení?
Nebo vás někdo praštil do hlavy a vy jste se z toho nevzpamatoval?
Možná. - Víte, vy dobrodějci jste všichni stejní.
Vždycky naděláte spoustu povyku nad někým, kdo ulít.
Ale proč mrháte naším časem?
Proč nepřispějete pěti dolary na proces? Možná byste se pak cítil líp.
Ten kluk je vinen, kámo.
To je jasné jak facka. Tak proč tu nepřestaneme plýtvat časem?
Všechny nás rozbolí v krku, když to tu budeme prodlužovat.
Jaký je v tom rozdíl, jestli vás krk rozbolí tady nebo na baseballu?
Žádný.
Vůbec žádný.
Pěkná skupinka povah, co? - Zhruba stejná jako každá jiná.
Jaký je to vražedný den!
Myslíte, že tu budeme ještě hodně dlouho? - To nevím.
Určitě je vinen. O tom není nejmenších pochyb.
Už jsme... Už jsme s tím měli být hotovi.
Víte, mně to nevadí.
Je to super.
Vy myslíte, že je nevinný? - Nevím. Je to možně.
Sice vás neznám, ale vsadil bych se, že jste se nikdy nepletl víc než teď.
Ztrácíte čas. MěI byste to zabalit.
Představte si, že vy byste byl souzen.
Nejsem zvyklý na hypotetické úvahy. Jsem jen obyčejný děIník.
Můj šěf takhle přemýšlí. Ale...
Zkusím to.
Představte si, že nás všechny přesvědčíte...
a ten kluk opravdu zapíchl svého otce, hm?
Připraven?
Je mi líto, Modroočko.
Tak, kdo další? - Dobrá, pánově. Sedněme si na svá místa.
Zdá se, že tu zůstaneme na večeři. - Tak, pojďme k našemu problému.
Kdo si přeje začít? - Já.
Tak prosím. - Vy, tam vzadu!
Ten starý muž, co žije o poschodí níž, řekl, že slyšel toho kluka křičet "Já tě zabiju".
O sekundu později slyšel padnout tělo na podlahu.
Běžel ke dveřím a viděI toho kluka utíkat z domu. Co tomuhle říkáte?
Přemýšlím, jak jasně slyšel chlapcův hlas skrz strop.
Ne skrz strop. Okna v obou bytech byla otevřená. Tu noc bylo horko.
Bylo to v jiném bytě. Není snadné rozpoznat něčí hlas, zvláště křičící.
Identifikoval ho u soudu!
Ta paní odnaproti se podívala přímo do toho otevřeněho okna a tu vraždu viděla.
To vám nestačí? - Ne, nestačí.
Pánové, jak se vám líbí tenhle chlap? To je jak mluvit do hluchého telefonu.
Řekla, že to viděla skrz okna projíždějícího elektrického vlaku.
Ten vlak měI šest vagónů. Viděla to skrz poslední dva.
Pamatovala si i drobné detaily. Jak s tím chcete polemizovat?
Má někdo z vás představu, jak dlouho trvá vla...
Tohle není hra!
Viděli jste ho?
Nervák! Absolutní nervák!
Zapomeňte na to. To není důležité. - Tohle že není hra?
Co si o sobě myslí? - Zapomeňte na to.
Má někdo představu, jak dlouho vlaku trvá minout průměrnou rychlostí určitý bod?
Co to s tím má co dělat? - Odhadněte to.
Nemám tušení. - Co vy myslíte?
Nevím. Deset, dvacet sekund? - Dobrý odhad. Někdo další?
Já bych řekl také tolik. - K čemu je tahle hra na odhady?
Kolik vy myslíte? - Asi tak deset sekund.
Dobrá, řekněme deset sekund. O co se snažíte? - O tohle.
Trvá deset sekund, než šest vagónů mine určitý bod.
Řekněme, že daný bod je otevřené okno místnosti, kde došlo k tě vraždě.
Můžete natáhnout ruku a téměř se dotknout elektrického vedení, že?
Teď mi dovolte otázku. Bydlel někdy někdo z vás blízko vlakové tratě?
Zrovna jsem dokončil malování bytu s výhledem na trať. Trvalo to tři dny.
Jakě to tam bylo? Hlučné? - Oh, příteli, to bylo jedno. My měli svoji zábavu.
Já jsem kdysi bydlel v bytě blízko vlakové tratě.
Když otevřete okno, hluk vlaku je téměř nesnesitelný.
Slyšíte sotva svoje vlastní myšlenky. - Dostanete se už k věci?
Hned. A teď, vezměme dvě výpovědi a zkusme je spojit.
Za prvě: Ten starý muž z bytu o poschodí níž.
Říká, že toho hocha slyšel křičet "Já tě zabiju"
a vzápětí slyšel padnout tělo na zem.
O sekundu později. - Správně.
Za druhě: Ta žena z druhé strany ulice
přísahala jednoznačně, že se podívala z okna a viděla tu vraždu
skrz dva poslední vagóny projíždějícího vlaku - dva poslední vagóny.
Proč nám to říkáte? - Vydržte ještě okamžik.
Shodli jsme se, že trvá deset sekund, než vlak projede určitým místem.
Jelikož ta žena viděla vraždu skrz poslední dva vagóny,
můžeme předpokládat, že tělo padlo na zem přesně ve chvíli, kdy vlak projel.
A proto: Ten vlak burácel u okna toho starého muže
plných deset sekund předtím, než tělo padlo na zem.
Ten starý muž - "Já tě zabiju", tělo padající na zem o sekundu později -
by musel slyšet slova toho chlapce, zatímco mu vlak burácel před nosem.
Není možně, aby to slyšel. - Jistěže to slyšel.
Myslíte? - Řekl, že křičel z plných plic.
Nemohl by poznat ten hlas, když vedle burácel vlak.
Byla to otázka sekund! Nikdo nemůže být tak přesný.
Výpověď, která může poslat člověka na elektrické křeslo, by měla být tak přesná.
Myslím, že to nemohl slyšet. - Možná neslyšel, v tom hrozném hluku.
O čem to tady mluvíte? - To dá rozum, že to nemohl slyšet.
Proč by Ihal? Co by z toho měI? - Pozornost, možná.
Vy máte pořád nějakě chytré komentáře. Pošlete je do novin! Platí tři dolary za kus!
Proč s ním takhle mluvíte?
Na toho, kdo takhle mluví se starým člověkem, by se fakt mělo došlápnout.
MěI byste mít víc úcty, pane.
Ještě jednou se na něj takhle oboříte... a vyřídím si to s vámi jinak.
Pokračujte. Řekněte, cokoliv chcete.
Proč myslíte, že by ten starý muž mohl Ihát?
Sledoval jsem ho po dlouhou dobu.
Pod ramenem měI na saku roztržený šev.
Všimli jste si toho? Víte, přijít takhle k soudu!
Byl to velmi starý muž v roztrhaném saku.
A ke svědecké lavici šel velmi pomalu.
Táhl levou nohu za sebou a snažil se to skrýt,
protože se styděI.
Myslím, že tomu muži rozumím lěpe než kdokoliv tady.
Je to zamlklý, vystrašený,
bezvýznamný starý muž, který...
který celý svůj život nic neznamenal.
Nikdy se mu nedostalo uznání, jeho jméno nebylo nikdy v novinách.
Nikdo ho nezná. Nikdo ho necituje.
Celých sedmdesát pět let ho nikdo nepožádal o radu.
Pánové, neznamenat nic, to je velmi smutné.
Takový člověk potřebuje být citován, potřebuje, aby mu někdo naslouchal.
Alespoň jednou být citován, to je pro něj velmi důležité.
Je pro něj velice těžké upadat v zapomnění.
Počkejte. Chcete nám říct, že Ihal jen proto, aby byl jednou důležitý?
Ne. On vlastně nelhal.
Ale možná přesvědčil sám sebe, že slyšel ta slova
a že poznal obličej toho chlapce.
To je nejfantastičtější příběh, jaký jsem kdy slyšel.
Jak si můžete vymyslet takovou věc? Co o něm víte?
Chcete někdo bonbón proti kašli? - Já bych si jeden vzal.
Já stále nechápu, jak si někdo může myslet, že je nevinný.
Ještě o jiné věci bych chtěI chvíli hovořit. Děkuji.
Prokázali jsme, že ten starý muž nemohl slyšet toho hocha křičet "Já tě zabiju".
Vůbec jste to nedokázal! - Počkejte. I kdyby ho opravdu slyšel,
kolikrát jsme už všichni tuhle frázi použili! Nejspíš tisíckrát.
"Za to bych tě zabil", "Mladej, udělej to ještě jednou a já tě zabiju", "Rocky, zab ho".
To neznamená, že bychom někoho opravdu zabili. - Ta věta zněla: "Já tě zabiju".
Ten kluk to křičel z plných plic.
Neříkejte mi, že to tak nemyslel. Každý, kdo to takhle řekne, to tak myslí!
No, já nevím.
Před pár týdny jsem se hádal s kolegou z banky.
Nazval mě idiotem, takže jsem se na něj rozkřikl.
Tenhle chlap se snaží, abyste uvěřili něčemu, co není pravda!
Ten kluk řekl, že ho zabije, a také to udělal!
Opravdu si myslíte, že by to vykřikoval, aby ho celé okolí mohlo slyšet?
Na to je příliš chytrý. - Chytrý? Je to obyčejný, nevzděIaný flákač.
Tyhle děcka neuměj ani pořádně anglicky.
"Tahle" děcka "neumějí" ani pořádně anglicky.
Pane předsedo, rád bych změnil hlas na "nevinen".
Cože? - Slyšel jste.
Jste si jistý? - Ano, jistý.
Hlasování je devět ku třem ve prospěch viny.
Jestli tohle není konec světa!
Co vás k tomu vede? Povídačky tohohle člověka?
Vy byste měI psát pro jeden z těch praštěných detektivních časopisů, vydělal byste miliony.
Proboha, i právník toho kluka věděI, že nemá žádnou šanci.
Od samého začátku to jeho právník věděI, to bylo vidět.
Pánové, já vám povím, tenhle člověk je fakt něco.
Ten kluk měI právníka, ne? On vedl jeho případ, ne vy.
Tak proč vy tolik mluvíte? - Právníci nejsou neomylní.
Hele, Baltimore. - Byl přidělený soudem.
A to má něco znamenat? - To znamená hodně.
NechtěI ten případ, možná měI k němu přímo odpor.
Takovýhle případ vám nepřinese ani peníze, ani slávu, ani moc šancí na výhru.
To není moc slibná situace pro mladého právníka.
Musel by svému klientovi opravdu věřit, aby vytvořil pořádnou obhajobu. Ale zjevně mu nevěřil.
Samozřejmě, že mu nevěřil.
Kdo by mu, k čertu, věřil?
Kromě ovšem matky pluku nebo tak někoho.
Podívejte. Podívejte se, kolik je hodin. Dělejme!
Promiňte. Mám tady pár poznámek
a rád bych, prosím, něco řekl.
Poslouchal jsem velmi pozorně a...
mám pocit, že tento pán má několik velmi dobrých postřehů.
Z toho, co se říkalo u soudu, se ten chlapec zdá vinen, na povrchu.
Ale možná, když půjdeme hlouběji... - Tak už se vyjádřete.
Rád bych se zeptal na jednu věc.
Předpokládejme, že ten chlapec tu vraždu skutečně spáchal.
To se stalo deset minut po dvanácté.
A jak byl zadržen policií?
Vrátil se domů... kolem třetí hodiny,
a byl zadržen dvěma detektivy na chodbě domu.
Moje otázka zní: Kdyby byl opravdu zabil svého otce,
vrátil by se domů o tři hodiny později?
Nebál by se, že ho chytí?
Vrátil se pro svůj nůž. Není pěkné nechávat nože v lidských hrudích.
Ano, zvláště příbuzných.
Nevidím na tom nic vtipného.
Ten hoch věděI, že ten nůž může být identifikován, právě ho koupil.
Musel ho dostat dřív než policie. - Kdyby věděI, že ten nůž může být identifikován,
proč by ho tam napoprvé nechával?
Myslím, že můžeme předpokládat, že v panice utekl, když právě zabil svého otce.
Později se uklidnil a uvědomil si, že tam nechal svůj nůž.
To pak ale záleží na vaší definici paniky.
Musel by být dost klidný na to, aby z nože otřel všechny otisky.
Kde tedy ta panika začíná a kde končí?
Hlasoval jste pro vinu. Na čí straně jste?
Nemyslím, že musím být loajální k jedné či druhé straně.
Jen prostě kladu otázky. - Je to trochu nad moji představivost, ale...
kdybych já tu vraždu spáchal, risknul bych to a vrátil se pro ten nůž.
Vsadím se, že počítal s tím, že ho nikdo neviděI utíkat pryč
a že tělo bude nalezeno až druhý den.
Koneckonců, byla půInoc. Vsadím se, že si myslel, že tělo najdou až ráno.
Promiňte. To jsem právě měI na mysli.
Ta žena odnaproti dosvědčila, že okamžik po tom, co vraždu viděla,
tedy okamžik po tom, co projel ten vlak,
vykřikla a pak šla zavolat policii.
Ten chlapec určitě musel ten výkřik slyšet.
Takže věděI, že někdo něco viděI.
Prostě si nemyslím, že by se vrátil zpátky.
Dvě věci. Za prvé: V panice ten výkřik možná neslyšel. Možná nebyl příliš hlasitý.
Za druhé: Pokud ho slyšel, nemusel si ho spojit se svým vlastním jednáním.
Žil ve čtvrti, kde jsou výkřiky normální.
Tady máte odpověď. - Možná. Možná ten chlapec zabil svého otce.
Neslyšel ten výkřik, utekl v panice,
později se uklidnil a vrátil se pro nůž, riskuje, že bude chycen policií.
Možná se to tak stalo, ale možná ne!
Je tu dost pochybností, abychom zvažovali, zda-li tam v době vraždy vůbec byl.
Jak to myslíte? NeviděI ho ten starý muž utíkat ven z domu?
On překrucuje fakta.
ViděI nebo neviděI ten starý muž toho kluka utíkat ven z domu ve 12:10?
Tak viděI nebo neviděI? - Říká, že viděI.
Říká, že viděI? Pánové, co tomu říkáte?
Svědkové se mohou mýlit. - Jistě, když se vám to hodí!
Nebo když on to tak chce! - Přestaňte křičet.
Možná potřebujeme trochu křiku. Ti lidi kličkují, jak to jen jde.
Slyšel výkřik nebo ho neslyšel - jaký je v tom rozdíl?
Mluvíte o malých detailech a zapomínáte na to podstatné.
Žádám o další hlasování. - Já hovořím!
Byla vznešena žádost o hlasování.
Posaďme se na svá místa.
Nikdy jsem neviděI tolik ztraceného času.
Bude to jen chvilka.
Dobrá, asi bude nejrychlejší zjistit, kdo hlasuje "nevinen".
Všichni, kdo hlasují "nevinen", prosím, zvedněte ruku.
Pořád stejně. Jeden, dva, tři pro "nevinen". Devět pro "vinen".
Tak na čem jsme? Můžeme se tu překřikovat do příštího úterý. K čemu dojdeme?
Promiňte. Hlasuji "nevinen".
Co to říkáte? My tu snad všichni začínáme bláznit, nebo co.
Ten kluk je vinen. Proč neposloucháte fakta?
Vysvětlete jim to, ano? To je snad vtip.
Hlasování je osm ku čtyřem ve prospěch viny.
Co tohle je? Týden lásky k nerovnoprávným bratrům?
Chci, abyste mi řekl, proč jste změnil hlas. Řekněte mi důvod.
Nemusím před vámi obhajovat své rozhodnutí. Je ve mně důvodná pochybnost.
Důvodná pochybnost? To jsou jen slova. Podívejte se na tohle.
Toho kluka, kterého jste právě prohlásil nevinným, viděli vrazit tohle do jeho otce!
Co na to řeknete, pane Důvodná Pochybnosti? - To ale není ten nůž, nevzpomínáte si?
Ó, skvělé! - Povím vám, tohle je opravdu šílené.
Čemu všemu tady máme uvěřit? Cucáte si pohádky z prstu.
Kdyby takovýhle chlap seděI v rohu ringu při zápasu Dempseyho proti Firpovi,
tak by se vám snažil namluvit, že...
Podívejte, a co ten starý muž?
Máme uvěřit, že nevstal, neběžel ke dveřím a neviděI toho kluka zdrhat po schodech dolů
15 sekund po vraždě?
Tvrdí to jen proto, aby byl důležitý, ne?
Jaký má tohle všechno smysl? - Přestaňte.
Baltimorský rodák se zase ozval.
A míčky nám padají domů, kamkoliv se podíváme.
Řekl ten starý muž, že běžel ke dveřím? - Běžel nebo šel, jaký je v tom rozdíl?
Dostal se tam, ne? - Řekl, že běžel. Aspoň myslím, že to řekl.
Už nevím, co řekl. Ale nechápu, jak by mohl běžet.
Řekl, že šel z ložnice k hlavním dveřím. Nestačí to?
Kde byla ta ložnice? - Někde na konci chodby.
Nepamatujete se? - Ne.
Pane předsedo, rád bych viděI plánek toho bytu. - Proč ho rovnou nepošleme k dalšímu soudu?
Vy jste jediný, kdo chce pořád vidět doličné předměty.
A chci vidět také tento. - A já bych rád skončil s mrháním časem.
Jestli se začneme hrabat v tom nesmyslu, kde leželo tělo...
Ne, ale rád bych věděI, jestli se starý muž, který po mrtvici napadá na jednu nohu,
může dostat ze své ložnice ke vchodovým dveřím za 15 sekund.
Řekl dvacet sekund. - Řekl patnáct.
Řekl dvacet sekund. Co se snažíte překroutit? - Řekl patnáct.
Jak má vědět, kolik je 15 sekund? Takovou věc můžete těžko určit.
Řekl patnáct sekund. Byl si tím velice jistý.
Byl to starý muž! A zmatený!
Jak by si ten mohl být čímkoliv jistý?
Nechápu, co chcete dokázat. Ten muž řekl, že toho hocha viděI utíkat pryč.
Přesvědčme se, zda to souhlasí s fakty. Když tělo dopadlo na zem,
řekl, že nahoře slyšel kroky běžící ke dveřím.
Slyšel, jak se dveře nahoře otevřely, kroky vyběhly dolů.
Řekl, že on se ke svým dveřím dostal nejpozději za 15 sekund. Jestliže vrah vyběhl okamžitě...
Možná, že ne. - Ten starý muž řekl, že ano.
Vy byste měI být na sjezdu hnidopichů.
Nemohl byste přestat s těmi věčnými chytrými poznámkami?
Příteli, za vaše tři dolary na den musíte poslouchat všechno.
Tady je byt, kde došlo k vraždě. Byt toho starého muže je přímo pod ním a úplně stejný.
Tady jsou koleje, ložnice, obývák, kuchyň, koupelna, tady je předsíň a tady schody.
Ten starý muž byl tady v ložnici.
Říká, že došel ke dveřím, prošel předsíní a otevřel dveře
právě včas, aby viděI toho chlapce utíkat dolů po schodech. Mám pravdu?
Tak to bylo, po devatenácté.
...15 sekund po tom, co tělo dopadlo na podlahu. - Správně.
A teď se podívejme. To bylo...
Od postele ke dveřím je to 12 stop. Předsíň je dlouhá 43 stopy.
Byl by musel jít 12 stop, otevřít dveře ložnice,
ujít další 43 stopy a otevřít vchodové dveře, to vše za 15 sekund.
Myslíte, že to mohl stihnout? - Ovšemže to mohl stihnout.
Chodí jen velice pomalu. K lavici svědků mu museli pomoci.
Vy z toho děláte bůhvíjak dlouhou štreku. - Pro starého muže po mrtvici je to dálka.
Co to děláte? - Vyzkouším to.
Cože? Proč s tím nepřišel jeho právník?
Možná ho to prostě nenapadlo. - Myslíte si, že je to hlupák? Vždyť to je jasná věc.
Vás to napadlo? - Na tom nezáleží. On s tím nepřišel,
protože věděI, že by to uškodilo jeho případu.
A nebo protože nechtěI dělat nátlak a trápit bezbranného starého muže.
To nepůsobí dobře na porotu. Většina právníků se tomu vyhýbá.
Co je to tedy za břídila? - Na to se právě ptám.
Podejte mi tu židli. Tamty dvě židle jsou postel toho starého muže.
Právě jsem odkrokoval 12 stop. Tohle jsou dveře ložnice.
To je bláznivé. Takovouhle věc nemůžete zrekonstruovat.
Předsíň byla 43 stopy. Budu krokovat k té zdi a zase zpět.
Poslyšte, tohle je úplně šílené. Proč plýtváte časem nás všech tady?
Podle vás to zabere jen 15 sekund. To si můžeme dovolit ztratit.
No tak, přestaňte s tím.
Dobrá, dobrá, dobrá, vrahu.
Jasně.
Stoupnul byste si tam a označoval hlavní dveře? Byly zajištěny řetízkem, že?
Má někdo hodinky s vteřinovou ručičkou? - Ano, já.
Dupněte. To bude značit dopad těla. Od té chvíle mi můžete měřit čas.
Co budeme hrát, šarádu? - Na co čekáme?
Chci počkat, až dojte vteřinovka na 60.
Ale, do toho!
Ale no tak, přidejte. On chodí dvakrát rychleji.
Jestli chcete, abych šel rychleji, tak já zrychlím.
Zámek. Dveře. Stop. - Dobře.
Jaký je čas?
Přesně... 41 sekunda.
Myslím, že se stalo tohle: Ten starý muž slyšel tu potyčku o několik hodin dříve.
Když byl v posteli, uslyšel nahoře dopadnout tělo na zem,
zaslechl vykřiknout tu ženu přes ulici, došel co nejrychleji ke vchodovým dveřím,
slyšel někoho utíkat a usoudil, že to byl ten chlapec.
Myslím, že to je možné. - Usoudil?
Kamaráde, viděI jsem v životě spoustu falešnosti,
ale tohle malé představení rozhodně vede.
Přicházíte sem všichni se srdcem krvácejícím za chudá děcka a nespravedlnost.
Posloucháte pohádky. Začínáte se dostávat pod kůži těmhle starým ženským.
Ale nedostanete se pod moji. Už toho mám dost.
Co je s vámi, lidi? Všichni víte, že je vinen! Musí shořet!
Proklouzne nám mezi prsty. - "Proklouzne nám mezi prsty?"
Jste jeho popravčí? - Jsem jedním z nich.
Možná byste rád stiskl spínač- - Tomuhle klukovi, to se vsaďte, že ano.
Je mi vás líto. Jaké to musí být, stisknout spínač!
Od chvíle, co jste přišel, se chováte jako samozvaný veřejný mstitel.
Chcete toho chlapce vidět zemřít, protože si to přejete, ne kvůli faktům.
Jste sadista. - Vy...
Puste mě! Já ho zabiju! Zabiju ho!
To nemyslíte doopravdy, že mě zabijete, že ne?
Nějaké potíže, pánové? Slyšel jsem hluk. - Ne, myslím, že je to v pořádku.
Akorát jsme... malá přátelská hádka.
S tím plánkem už jsme skončili. Můžete ho odnést, jestli chcete. Tady je.
Na co se díváte?
Někdo musí znovu nějak začít. - Prosím o prominutí...
"Prosím o prominutí," k čemu jste tak zdvořilý?
Ze stejného důvodu, proč vy nejste. Byl jsem tak vychován.
Tyhle roztržky... kvůli tomu tu nejsme, abychom bojovali proti sobě.
Máme zodpovědnost.
Tohle jsem vždy považoval za pozoruhodnou vlastnost demokracie.
To, že jsme...
Jak je to slovo?
Vyrozuměni. Že jsme vyrozuměni poštou, abychom se dostavili na toto místo,
kde rozhodneme o vině či nevině člověka, kterěho... o kterém jsme nikdy předtím neslyšeli.
Nemáme co získat nebo ztratit... naším verdiktem.
To je jeden z důvodů, proč jsme silní.
Neměli bychom z toho dělat... osobní věc.
Jestli nikdo nemáte žádný nápad, měI bych jeden úžasnej.
Vykašleme se na to a uvidíme, jestli nám skočej na špek.
Skočej na špek? - Jo. Ten kluk...
Podívejte, jak se venku stmívá. Vsadím se, že teď přijde bouřka.
Člověče, to je opravdu horko, že?
Promiňte, ale... vy se nikdy nepotíte? - Ne, nepotím.
Poslyšte, já... přemýšlel jsem, jestli...
možná... možná bychom měli znovu hlasovat.
Skvěle. A pak si třeba můžeme trochu zatancovat a dát si malé občerstvení.
Pane předsedo? - Ovšem, já mohu.
Je někdo proti hlasování? No tak, člověče!
Promiňte. - Já myslím, že bychom měli hlasovat otevřeně.
Víte, vyvolávat naše hlasy. Ať vidíme, kdo si kde stojí.
To mi připadá správné. Nějaké námitky?
Dobrá. Budu vyvolávat vaše čísla v porotě. Jedna?
Aha, to jsem já. Hlasuji "vinen". Dvě?
Nevinen.
Číslo tři?
Vinen.
Číslo čtyři?
Vinen.
Číslo pět?
Nevinen.
Číslo šest?
Nevinen.
Číslo sedm?
Vinen.
Číslo osm?
Nevinen.
Číslo devět? - Nevinen.
Číslo deset? - Vinen.
Číslo jedenáct?
Nevinen.
Číslo dvanáct?
Číslo dvanáct!
Vinen.
Poměr hlasů je teď šest ku šesti.
A jdeme do další směny, co?
Šest ku šesti! Řeknu vám, někteří z vás tady musíte být zbaveni smyslů.
Takové děcko!
Nemyslím si, že to, jaký ten hoch je, s tím má cokoliv do činění.
Fakta mají rozhodovat případ. - To mi neříkejte!
Mám faktů plně zuby a unavují mě. Můžete je překroutit, jakkoliv chcete.
To je přesně to, co tvrdil tento pán.
Křičíte pořád z plných plic...
Rád bych byl o několik roků mladší. Ten člověk mě...
Tedy, tady je horko, že? - Chcete napít vody?
Ne, ne, děkuji. Díky.
Bude pršet. - No, jak jste k tomu dospěI, zabijáku?
Jaktože jste změnil váš hlas? - Zdálo se mi, že je prostor pro pochybnost.
Nemáte o co se opřít. - Já si to nemyslím.
Spousta detailů nikdy nevyšla na světlo. - Jo, tak hodně štěstí.
No tak. Jste jako všichni ostatní. Moc přemýšlíte a jste z toho popletený.
Víte, co tím myslím? - Nemyslím, že máte právo...
se chvástat.
To je průtrž, co?
Víte, to mi připomíná bouřku, co byla loni...
Bylo to v listopadu? Nevím. Tak někdy.
To byla pořádná bouřka. Přišla právě uprostřed hry.
Prohrávali jsme - sedm ku šesti. Ale právě jsme začali dobře kombinovat, zaútočili jsme.
Napadali jsme je, proráželi, probíhali a přebíhali...
A...
měli jsme jednoho kluka - Slattera.
To byl býk. Opravdový býk.
Kěž bych měI takového jako byl on.
ZapomněI jsem vám říct, že jsem asistent hlavního trenéra na střední škole Andrew J. McCorkle.
To je v Queens.
Takže... začali jsme si vést dost dobře.
Celá jejich linie se... prostě rozpadala.
A najednou začalo pršet, hrozná průtrž, právě jako teď.
Prostě... huš! Rovnou dolů.
Povím vám, to byla vražda.
Přísahám... skoro jsem se rozbrečel. Prostě... nemohli jsme vůbec nic.
Tak co je s tím větrákem? Jak to, že...
Vida! Musel být na stejném vypínači jako světla.
No, takhle je to lepší, ne?
To jo.
Tak, to je lepší.
Á - za dva body.
Byli jste, pánové, někdy v Zahradě?
To je opravdu hloupé počínání.
Promiňte, já...
Chápete?
S dovolením.
Tak jak se vám to líbí? Fifty-fifty. Pěkné překvapení, co?
Ano.
Ta... záležitost předtím, když se mě ten nafoukaný chlap, jak se jmenuje, snažil vyprovokovat.
To nic nedokazuje. Já jsem... dost vznětlivá osoba.
Jakým právem mě nazývá veřejným mstitelem a sadistou?
To by přeci muselo vytočit každého.
Snažil se mě vyprovokovat.
Odvedl skvělou práci.
Já myslím, že tohle nikam nevede.
Jsem pro to, abychom šli za soudcem a oznámili mu, že porota není schopna dojít k rozhodnutí.
Nemá smysl, abychom v tomhle pokračovali. - Já jsem také pro.
Ať ten kluk zkusí šanci s jinými dvanácti chlápky.
Soudce nepřijme nerozhodnou porotu. Nebyli jsme tu dost dlouho.
Tak to zkusme a uvidíme. - Mně se to moc nelíbí.
Ten kluk by s jinou porotou neměI šanci a vy to víte.
Ale my jsme přeci neschopní rozhodnout. Nikdo nezmění svůj hlas.
Stále nevidíte prostor pro důvodnou pochybnost? - Ne, nevidím.
Promiňte. Možná plně nechápete termín "důvodná pochybnost".
Jak to myslíte, že to nechápu?
Co říkáte na tohohle člověka? Řeknu vám, tihle jsou všichni stejní.
Přijdou si sem a než stihnou vydechnout,
říkají vám, jak se co má dělat.
Tedy, to je arogantní člověk! - Dobrá.
Přestaňme se tu na pár minut hádat.
Má někdo něco konstruktivního?
Já bych rád probral jednu věc, pokud nejste, pánové, proti.
Pro obžalobu byla důležitá skutečnost,
že po tom, co ten chlapec tvrdil, že byl v době vraždy v kině,
si nemohl vzpomenout na jména filmů či kdo v nich hrál.
Tento pán už to několikrát zmínil. - To je pravda.
Je to jediné alibi, které ten hoch poskytl, a nemohl je podpořit žádnými detaily.
Myslíte si, že na místě toho chlapce byste si vzpomněI na detaily,
po tak rozčilujícím zážitku, jako je být zfackován svým otcem?
Myslím, že ano, pokud by nějakě zvláštní dataily k zapamatování vůbec existovaly.
Ten hoch si nemohl na ty filmy vzpomenout, protože tu noc v kině nebyl.
Podle policejního záznamu byl ten chlapec vyslýchán v kuchyni,
zatímco tělo jeho otce leželo v ložnici.
Myslíte si, že byste si v takové situaci vzpomínal na detaily?
Ano, myslím. - Při velkém nervovém vypětí?
Při velkěm nervověm vypětí. - U soudu si na filmy dobře vzpomínal.
Ano. Jeho právník se hodně snažil, aby na to upozornil.
MěI tři měsíce od vraždy do dne konání soudu, kdy se to mohl učit nazpaměť.
Pro právníka není těžké zjistit, co hrálo to které kino tu kterou noc.
Pro mne je důležitá výpověď učiněná těsně po vraždě,
kdy si nemohl vzpomenout na nic o těch filmech, ať byl ve velkěm emocionálním vypětí nebo ne.
Rád bych vám položil osobní otázku. - Prosím.
Kde jste byl včera večer? - Byl jsem doma.
A co večer předtím? - No tak, o co tu jde?
To je v pořádku. Z kanceláře jsem odešel v 8:30 a šel jsem rovnou domů a do postele.
A večer předtím? - To bylo... úterý večer.
Partie bridže. Hrál jsem bridž. - A v pondělí večer?
Dejte mi vědět, až se dostanete k Silvestru 1954.
V pondělí večer? V pondělí večer... jsme šli se ženou na filmy.
Co jste viděli? - Šarlatový kruh. To je velmi chytrá napínavá detektivka.
A druhý film? - To byl...
Hned vám to řeknu. To byla...
Pozoruhodná paní...
Něco.
Paní Bainbridgová. Pozoruhodná paní Bainbridgová.
To jsem viděI. Jmenuje se to Úžasná paní Bainbridgová.
Ano. Úžasná paní Bainbridgová, to je myslím pravda.
Kdo hrál v Úžasně paní Bainbridgové?
Barbara... Longová to myslím byla.
Tmavá, velmi pěkná dívka.
Lingová nebo Longová. Tak nějak. - Kdo další?
Nikdy předtím jsem o nich neslyšel.
Byl to velice levný druhý film, s neznámými...
A to jste nebyl v emocionálním vypětí, že ne?
Ne.
Nebyl.
Myslím, že pointa je jasná. - Skvělá pointa!
Můžete mluvit, dokud nepotáhnete jazyk po zemi. Ten kluk je vinen.
Víte, co myslím, příteli?
Máte ty bonbóny proti kašli? - Už jsou pryč, příteli.
Páni, podívejte se na ten déšť. Tam se hroutí váš baseball.
To je jen přeháňka.
A mimoto mají vnitřní hřiště kryté.
Mohl bych vidět na chvilku ten nůž, prosím?
No, pořád jsme vyrovnáni šest ku šesti. Kdo má nějaký návrh?
Je 6:05. Dejme si večeři. - Mohli bychom počkat do sedmi?
Já nejsem proti.
Rád bych něco řekl. Trochu mi to leží v hlavě,
a když už jsme tak zaseknutí...
Dlouho se probírala ta bodná rána a jak byla způsobena.
Víte, ten úhel shora dolů. - Nezačínejte s tím znovu.
Mluvili o tom horem dolem. - Já vím, ale mně jde o něco jiného.
Ten hoch byl vysoký pět stop a sedm palců. Jeho otec měI šest stop, dva palce.
To je rozdíl sedmi palců.
Je velmi obtížně píchnout shora do hrudi někoho, kdo je o víc než o půI stopy vyšší.
Dejte mi to.
Ukážu vám to názorně. Postavte se někdo.
Dívejte se - nechci to muset dělat znovu.
Snížím se přibližně o šest nebo sedm palců.
To je takhle nějak. Možná o trochu víc. - Dobrá, o trochu víc.
Teď... nebude nikdo zraněn.
Správně? - Správně. Nikdo nebude zraněn.
Tak, tohle je způsob, jakým bych píchl člověka, který by byl vyšší než já.
Podívejte se na ten úhel. Dolů a dovnitř.
Tak to bylo uděláno. A řekněte mi, že nemám pravdu.
Dolů a dovnitř. O tom není pochyb. - Počkejte chvíli.
Půjčíte mi to?
Páni, jak já tyhle věci nenávidím.
Viděli jste někdy souboj na nože? - Ne. - A vy? - Ne.
ViděI tu někdo někdy souboj na nože?
No, já ano. Víte, na našem zadním zápraží, na pozemku přes ulici, na dvorku za domem.
S novými sousedy k nám přišly vystřelovací nože.
Zvláštní, že jsem o tom nepřemýšlel dřív. Takové věci se asi člověk snaží zapomenout.
Jak vy používáte vystřelovací nůž? - Tedy, ten nikdy nepoužíváte takhle.
Vidíte, ztratíte příliš mnoho času přehozením v ruce.
Takhle se používá. Zespodu.
Nikdo, kdo kdy použil takový nůž, by s ním nezacházel jinak.
Jste si jistý? - Jsem si jistý.
Proto jsou tak vyráběny, aby se takto otvíraly. - Ten chlapec byl s nožem pěkně zručný, že?
Myslíte si, že by mohl způsobit ten druh zranění, které zabilo jeho otce?
Ne. Ne se zkušenostmi, jaké měI za celý život v zacházení s těmito věcmi.
Myslím, že by na něj šel spodem. - Jak to víte?
Byl jste tam, když byl zabit? - Ne. Ani nikdo jiný.
Tak k čemu nám tlačíte tuhle slátaninu? Já tomu nevěřím.
Nemyslím si, že můžete určit, jaké zranění ten hoch mohl či nemohl způsobit,
jen podle toho, že uměI zacházet s nožem.
Co vy myslíte? - Nevím.
Jak to myslíte, že nevíte? - Já nevím!
A co vy? - Nevím, jak ostatní,
ale mne tohle překřikování začíná unavovat. Nikam to nevede.
A tak hádám, že to budu muset rozseknout. Měním svůj hlas na "nevinen".
Cože? - Slyšel jste mě. Už toho mám dost.
Jak to myslíte, že toho máte dost? To není odpověď. - Poslyšte, starejte se o sebe.
Víte? - Má pravdu.
To není odpověď.
Co vy jste za člověka?
Sedíte tu a hlasujete "vinen" se všemi ostatními,
protože vás v kapse pálí lístky na baseball.
A teď říkáte, že měníte svůj hlas, protože je vám špatně ze všeho toho mluvení?
Poslyšte, kámo... - Kdo vám řekl, že máte právo
hrát si takhle s lidským životem? To je vám jedno...
Počkejte moment. Takhle se mnou nemůžete mluvit.
Takhle s vámi mohu mluvit. Jestli chcete hlasovat "nevinen",
dělejte tak z přesvědčení o nevině, ne protože toho máte dost.
A jestli si myslíte, že je vinen, tak také tak hlasujte.
Nebo nemáte odvahu dělat to, co považujete za správné?
Poslyšte... - Vinen nebo nevinen?
Už jsem vám to řekl. Nevinen. - Proč?
Podívejte se, já nemusím... - Musíte! Řekněte to. Proč?
Já... já si nemyslím, že je vinen.
Žádám o další hlasování. - Dobrá, byla vznesena další žádost o hlasování.
Asi bude nejrychlejší, když zvedneme ruce. Nějaké námitky?
Dobrá, všichni, kdo hlasují "nevinen", zvedněte ruku.
Jeden, dva, tři,
čtyři, pět, šest, sedm...
osm.
Devět.
Všichni, kdo hlasují "vinen", zvedněte ruku.
Jeden, dva, tři.
Dobrá, poměr hlasů je teď devět ku třem ve prospěch zproštění viny.
Já vám, lidi, nerozumím!
Všechny ty zvlášť vybírané maličkosti, ty nic neznamenají!
Viděli jste toho kluka stejně jako já.
Neříkejte mi, že věříte té smyšlené historce o ztrátě nože
a o návštěvě kina.
Víte přeci, jak tihle lidé Ižou. Mají to vrozené.
K čertu, nemusím vám to povídat. Oni nevědí, co je to pravda!
A nepotřebují ani žádný zvlášť velký důvod k tomu, aby někoho zabili.
Kdepak. Opijí se. To jsou velcí opilci, všichni.
To přece víte. A bum! Někdo leží ve stoce.
Nikdo jim nic nevyčítá. Takoví jsou od přírody.
Víte, co myslím? Agresivní. Kam vy jdete?
Lidský život pro ně neznamená tolik, co pro nás.
Chlastají a rvou se pořád,
a když je někdo zabit, tak je zabit. Nestarají se!
Jistě, je v nich i něco dobrého. Já budu první, kdo to řekne.
Znal jsem pár z nich, kteří byli OK, ale to jsou výjimky.
Většina z nich jako by nic necítila! Mohou dělat všechno!
Co se tu děje?
Snažím se vám to vysvětlit. Děláte velkou chybu, lidi.
Tenhle kluk je Ihář. Já to vím. Vím o nich všechno.
Poslouchejte. Nejsou k ničemu.
Není mezi nimi nikdo, kdo by za něco stál.
Totiž, co se tu děje?
Říkám svůj názor a vy...
Poslouchejte.
Já... my... my...
Ten kluk u soudu. Co je zač. Vy to nevíte?
To je... To je hrozba.
Tihle lidě jsou nebezpeční.
Jsou... divocí.
Poslouchejte. Poslouchejte přece.
Poslouchal jsem. Teď si sedněte a už mlčte.
Jednou... řeknu vám...
Udržet osobní předsudky v takovýchto věcech stranou je vždy obtížné.
A když se to nepodaří, předsudky vždycky zakryjí pravdu.
Já doopravdy nevím, kde je pravda.
A nemyslím, že to kdy někdo bude skutečně vědět.
Zdá se, že devět z nás má pocit, že obžalovaný je nevinný.
My ale pouze sázíme na pravděpodobnosti. Můžeme se mýlit.
Možná se snažíme osvobodit člověka, který je vinen. Nevím. Nikdo to nemůže doopravdy vědět.
Ale máme důvodnou pochybnost.
A to je cosi velmi cenného v našem systému.
Žádná porota nemůže prohlásit člověka vinným, pokud to není jistě.
Nás devět nechápe, jak si vy tři můžete být stále tak jistí.
Možná byste nám to mohli povědět. - Pokusím se.
MěI jste několik skvěIých postřehů, ale já stále věřím ve vinu toho hocha.
Mám dva důvody. První: Svědectví ženy z druhé strany ulice,
která dokonce viděla, jak byla vražda spáchána.
To je nejdůležitější svědectví.
A druhý: Skutečnost, že popsala zabití slovy,
že viděla toho hocha zvednout ruku nad hlavu
a bodnout svého otce dolů do hrudi.
Viděla ho to udělat, tím špatným způsobem. - To je naprostá pravda.
Hovořme chvíli o té ženě.
Řekla, že si ten večer šla lehnout okolo jedenácté hodiny.
Má postel blízko okna, a když vyhlédne ven,
vidí přímo do bytu toho hocha naproti přes ulici.
Asi hodinu se převalovala, nemohouc usnout.
Nakonec se otočila k oknu, asi deset minut po dvanácté,
a jak vyhlědla ven, uviděla tu vraždu skrz okna projíždějícího vlaku.
Řekla, že po tě vraždě světla zhasla,
ale že toho hocha viděla dobře ve chvíli, kdy bodl svěho otce.
Podle mého názoru, toto svědectví je neotřesitelné.
Tak, to je celý případ. - Co si o tom myslíte?
A co vy?
Nevím. Tolik důkazů k prozkoumání. Je to pěkně složitá práce.
Upřímně, já nechápu, jak můžete hlasovat pro zproštění viny.
Není snadné srovnat si důkazy. - Všechny ostatní důkazy můžete zahodit!
Ta žena ho viděla to udělat! Co víc chcete?
No, možná... - Hlasujme o tom.
Dobrá, další žádost o hlasování. Je někdo proti?
Dobře. Měním svůj hlas.
Je vinen. - Někdo další? Hlasování je teď osm ku čtyřem.
Proč je pro vás tento jeden hlas takovou osobní výhrou?
Dobrá. Já říkám, že jsme nerozhodná porota. Říkám, abychom s tím šli za soudcem.
Co vy na to? Chci slyšet argumenty.
Vy jste vůdce případu. Co na to řeknete?
Proberme to znovu. - Už jsme to znovu probírali.
Tenhle člověk v šedivém obleku poskakuje tam a zpátky jako tenisový míček.
Není důvod být neslušný. Vy se z toho pořád snažíte udělat zápas.
Dobře.
Možná bychom mohli promluvit o ustanovení nějakého časového limitu.
Jo. Ještě jednou dokola a bude jasno, ne?
Teď je... čtvrt na sedm. Předtím kdosi zmínil sedm hodin.
To je myslím chvíle, kdy bychom měli začít hovořit o tom, zda jsme nerozhodná porota nebo ne.
Není vám dobře? - Je mi skvěle, děkuji.
Říkal jsem, že sedm hodin by byl rozumný čas...
Ptal jsem se vás na to proto, že jste si mnul nos jako...
Tedy, promiňte mi, že vás přerušuji.
Ale vy jste prováděI pohyb, který mi cosi připomněI.
Snažím se tu cosi domluvit, jestli dovolíte. - Dobře, ale já myslím, že je to důležité.
Děkuji. Tedy, jsem si jistý, že mi to prominete.
Přemýšlel jsem, proč jste si tak mnul nos.
Prosím vás!
V tuto chvíli hovořím s pánem sedícím vedle vás!
Tedy, proč jste si tak mnul nos?
Když vás to tak zajímá, mnul jsem si nos, protože mě trochu bolí.
To je mi líto. Je to... je to kvůli vaším brýlím?
Ano, je. Můžeme teď přejít k něčemu jinému?
Vaše brýle vytvořily dva hluboké otisky po stranách vašeho nosu.
Předtím jsem si toho nevšiml. To musí být otravné.
Je to velmi otravné.
To bych netušil. Nikdy jsem nenosil brýle. 20-20.
Poslyšte, dostanete se už s tou optometrickou záležitostí někam?
Žena, co svědčila, že viděla tu vraždu,
měla ty samé stopy po stranách svěho nosu.
Bože, on má pravdu!
Prosím, dejte mi chvilku... a já to dopovím.
Nevím, jestli si toho u ní všiml někdo další.
Tehdy jsem o tom nepřemýšlel, ale procházel jsem si její obličej... ve své paměti.
Měla tam ty samé stopy. U soudu si je stále mnula.
Má pravdu! Hodně to dělala.
Tě ženě bylo asi 45 let.
Velice se snažila, aby vypadala na 35.
Při jejím prvním veřejném vystoupení. Silně nalíčená. Obarvené vlasy.
Zbrusu nové oblečení, které by se hodilo pro mladší ženu.
Žádné brýle. No, ženy tohle dělají. Zkuste si tu ženu představit.
Co tím myslíte, žádné brýle? Jak víte, jestli nosí brýle?
Jen proto, že si mnula nos? - Měla ty stopy. ViděI jsem je.
No a? Co to podle vás jako znamená? - Poslyšte, už je mi špatně z vašeho pokřikování...
Počkejte, nechte to.
Poslyšte, on má pravdu. Také jsem je viděI. Byl jsem k ní nejblíž.
Měla tyhle... věci po stranách nosu, jak jim říkáte?
O co vám jde?
Měla obarvené vlasy a stopy na nose. Co to znamená?
Mohly být ty stopy způsobené něčím jiným než brýlemi?
Ne. Nemohly.
Já jsem žádně stopy neviděI!
Já ano. Zvláštní, ale dosud jsem o tom nepřemýšlel.
Proč k tomu něco neřekl ten právník?
Tady je dvanáct lidí, kteří se na ten případ soustředí.
Jedenáct z nás na to takě nepomyslelo. - A co státní žalobce?
Myslíte, že přišel s takovýmhle trikem? Nechat ji vypovídat bez brýlí?
Nikdy jste neviděI ženu, která nechce nosit brýle, protože ničí její vzhled?
Dobrá, měla stopy na nose. Mějte si to.
Od brýlí, dobrá? Nechtěla je nosit mimo dům,
aby si lidi mysleli, že je nádherná.
Ale když toho kluka viděla zabíjet jeho otce, byla doma a sama.
To je všechno.
Nosíte brýle, když jdete spát?
Ne, nenosím.
Nikdo nechodí spát s brýlemi.
Je logické předpokládat, že ani ona je v posteli neměla, převracejíc se a snažíc se usnout.
Jak to víte? - Nevím to. Domnívám se.
Dále se domnívám, že si je nenasadila, když se tu a tam podívala z okna.
Vypovídala, že k vraždě došlo přesně ve chvíli, kdy se podívala ven.
Světla zhasla. Neměla čas nasadit si brýle.
A další odhad: Možná si upřímně myslela, že viděla toho chlapce zabít jeho otce.
Já říkám, že viděla šmouhu. - Jak víte, co viděla?
Jak tohle všechno ví? Jak víte, jaký druh brýlí nosila?
Možná to byly sluneční brýle. Možná byla dalekozraká. Co vy víte?
Já jen vím, že o zraku té ženy jsou pochybnosti.
Musela by rozpoznat člověka 60 stop daleko, v noci a bez brýlí.
Nemůžete poslat někoho na smrt na základě takových důkazů.
Á, to mi neříkejte.
Nemohla se zmýlit? - Ne.
Není to možné? - Ne, není to možné.
Je to možné?
Nevinen.
Myslíte si, že je vinen?
Já si myslím, že je vinen.
Co vy?
Ne.
Přesvědčili jste mě. Nevinen.
Co je to s vámi? - Mám nyní důvodnou pochybnost.
Je to jedenáct k jedné. - A co všechny ostatní důkazy?
Co všechny ty věci? Ten... ten nůž? To všechno?
Sám jste řekl, že všechny ostatní důkazy můžeme zahodit.
Tak, co budeme dělat teď?
Jste sám.
Je mi jedno, jestli jsem sám nebo ne. To je mé právo.
To je vaše právo.
Tak co chcete? Já říkám, že je vinen.
Chceme slyšet vaše argumenty. - Už jsem vám řekl své argumenty.
Nejsme přesvědčeni. Chceme je slyšet znovu.
Máme tolik času, kolik bude potřeba.
Všechno - každá věc, co se probírala u soudu, a tím myslím všechno, říká, že je vinen.
Co si myslíte? Že jsem idiot nebo co?
Vezměte to s tím starým mužem, který tam žil a všechno slyšel!
Nebo tu záležitost s nožem. Našli jiný úplně stejný?
Ten starý muž ho viděI! Přímo tam, na schodech.
Co záleží na tom, kolik sekund to bylo?
Každá jednotlivá věc. Nůž, který vypadne dírou v kapse.
Nemůžete dokázat, že se nedostal ke dveřím!
Jistě, můžete na tom strávit spoustu času, pajdat po místnosti, ale nemůžete to dokázat!
A co ta záležitost s vlakem? A ty filmy?
To je falešná hra, jestli vůbec něco na světě.
Vsadím se o 5000 dolarů, že bych si pamatoval filmy, kterě jsem viděI.
Říkám vám, že všechno, co se tu probíralo, bylo překrouceno a obráceno!
Tahle záležitost s brýlemi! Jak víte, že je neměla nasazeny?
Ta žena svědčila na veřejném přelíčení!
A co to, že slyšeli toho kluka křičet, co?
Říkám vám, všechna fakta mám tady.
Tady...
Tak, tady je to. To je celý případ.
Tak co?
Řekněte něco!
Vy neschopná bando krvácejících srdcí.
Mne nezastrašíte. Mám právo na svůj názor.
Mizerný děcka... Obětujete jim všechno!
Ne...
Nevinen.
Jsme připraveni.
Haló!
Jak se jmenujete? - Davis.
Mé jméno je McCardle.
Tak, na shledanou. - Na shledanou.